Sitter ni bekvämt, barn?
Då börjar jag.
"Denna historia började för tusentals år sedan..."
"...men den var över på bara sju dagar."
"För så länge sedan var alla de ting vi ser nu..."
"...solen, månen, stjärnorna, jorden, djuren och växterna..."
"...inte där. Endast Gud fanns..."
"...så endast Han kunde skapa dem..."
"...vilket han gjorde."
Översättning: Knuttrik
Jersey, kanalöarna 1945
Mr Simpson, vilken karaktär han var! Jag undrar vad som blev av honom?
Död, antar jag. Som alla de andra.
Det var tider...
Mr Tuttle, ditt hår!
God morgon, frun. Vi har kommit för...
Ja, naturligtvis.
Kom in.
Jag väntade mig inte att ni skulle komma så snart.
-Ni heter...? -Bertha Mills, frun.
-...och det här är Edmund Tuttle. -Trevligt att råkas, frun.
-Du måste vara trädgårdsmästaren. -Ja, det stämmer, trädgårdsmästaren.
Den här unga damen heter Lydia.
-Har du erfarenhet av arbete? -Låt er inte luras av änglaansiktet.
-Hon är äldre än hon ser ut. -Kan du stryka?
Hur är det fatt? Har du mist talförmågan?
Hon kan inte tala, frun. Den stackars tösen är stum.
Men hon är duktig på att arbeta, det kan jag lova.
Då så.
Nå. Den förra flickan pratade ändå för mycket. Följ mig.
Mrs Mills, du och flickan sover i vindskammaren på övervåningen.
-Och ni, mr... -Tuttle, frun.
Tuttle. Du kan sova i skjulet, på baksidan.
Som ni ser har hushållsarbetet blivit ganska försakat-
-sedan tjänstefolket försvann för närmare en vecka sedan.
Ni menar att de bara försvann?
I tomma luften. Ingen lapp, ingenting. De hämtade inte ens ut sina löner.
-De... de bara lämnade oss. -Så märkligt!
Ni kommer att upptäcka att huset här ibland inte är något idealiskt hem.
Därav annonsen efter hederligt, hårt arbetande folk.
Ingen är hederligare eller arbetar hårdare än vi.
-Eller hur, mr Tuttle? -Ja, vi är mycket hederliga.
Och... arbetar hårt.
Köket.
Jag äter frukost vid åtta, barnen vid nio.
Lunch ska serveras klockan ett och middag halv åtta.
Och husbonden, frun?
Husbonden drog ut i kriget, för ett och ett halvt år sedan.
Jag fick inga bud efter krigsslutet.
-Vem av er lagar mat? -Jag beklagar, frun.
Vem av er lagar mat?
Notera hur jag gör.
Ingen dörr får öppnas innan den föregående är stängd.
Det måste ni komma ihåg.
Det är inte så lätt som det kanske ser ut.
Vi har 15 olika nycklar för de 50 dörrarna-
-beroende på vilken del av huset man är i.
Mrs Mills, i morgon ger jag dig en uppsättning nycklar.
Ja, frun.
Musikrummet. Det gamla pianot fanns här när vi flyttade in.
Låt inte barnen klinka på det.
Jag får migrän av det.
Tystnad är något vi värdesätter högt i det här huset.
Vi har ingen telefon, radio eller annat som för oljud.
Vi har ingen elektricitet heller.
Tyskarna orsakade ständiga elavbrott, så vi lärde oss att leva utan.
-Vi går vidare. -Frun, ni behöver inte...
-...visa hela huset. -Jo!
Jo, det behöver jag.
För här kan ni oftast inte se var ni går.
Det är svårt att se ett bord, en stol, en dörr, en skänk...
...eller ett av mina barn som leker kurragömma.
Vad menar ni, frun?
Jag kanske ska presentera er för barnen.
Mr Tuttle, ta itu med trädgården nu. Du hittar verktyg i skjulet.
Ja, frun.
Ni två kan börja dra för gardinerna. Allihop.
Kom.
Jag väcker dem. Vänta här.
Vad ni än gör, dra inte från gardinerna.
Upp och hoppa!
Kom nu. Blunda, händerna ihop.
Signad varde, i dagens ljus, Jesus, här i vårat hus.
Signad varde Jungfrun vit, som jag nu välkomnar hit.
Jesus, Maria, ros som sprang ut, skydda oss nu till dagens slut.
De halvsover fortfarande.
Vilka söta små barn!
Nå? Vad säger man?
Goddag.
Goddag, barn!
Jag heter mrs Mills, men ni kan kalla mig Bertha om ni vill.
Vad heter ni?
-Anne. -Nicholas.
Anne och Nicholas. Vilka fina namn!
Är du vår nya barnsköterska?
-Ja, raringar. Det är jag. -Det är frukostdags.
Lydia, gå till köket och stäng fönsterluckorna.
-Läkarna hittade aldrig någon bot. -Mot vad?
Deras tillstånd.
Barnen är svårt allergiska mot ljus.
De är ljusöverkänsliga och får inte exponeras för mer ljus än så här.
Annars skulle de inom ett par minuter drabbas av sår och blåsor...
...och börja kvävas. Till sist skulle de dö.
Himmel!
-Jag tycker inte om brödet. -Varför inte?
Det smakar konstigt. Det var godare förut.
Det är för att det var någon annan som gjorde det då.
När kommer de tillbaka?
Det gör de inte, barn.
Precis som pappa.
Fast pappa kommer tillbaka.
Mrs Mills, vår pappa krigar i Frankrike, förstår du.
-Världskriget. -Jag vet, men han är i Frankrike.
Det räcker, pratkvarnar. Ät upp nu.
Ska du också lämna oss?
Såklart inte. Varför skulle jag det?
De andra sa att de inte skulle det. Men det gjorde det. Och sen hände det.
Tyst!
Vad menar du, Anne? Vad hände?
Mamma blev galen.
-Inget hände. -Jo, det gjorde det.
-Nej, det gjorde det inte! -Jo, det gjorde det!
Tyst!
Vad är det frågan om?
Tallrikarna ska vara tomma inom en minut. Förstått?
Mrs Mills, följer du med ut ett ögonblick? Jag vill växla några ord.
Ja, frun.
Brevbäraren brukar komma på onsdagar...
...men jag har tittat i postlådan och den här gången har han inte kommit.
-Jag vet inte om jag förstår, frun. -Det här brevet skulle ha hämtats-
-och levererats till tidningen för fem dagar sen.
Det är annonsen. Den publicerades aldrig...
-...så varför är ni här? -Nu förstår jag.
Det var precis det jag tänkte säga när ni öppnade dörren.
Sanningen är att vi bara kom förbi som en chansning.
Sådana här stora hus behöver alltid folk som kan arbeta.
Du menar att ni har tjänat i ett sånt här hus förr?
Detta kanske kommer som en överraskning, men...
...faktum är att vi jobbat här.
-Här? -För några år sedan.
Och om ni inte misstycker, vill jag kalla dem de bästa åren i mitt liv.
Därför kom vi hit, eftersom det här huset betyder mycket för oss.
Jag kanske bör visa våra referenser, frun.
Nej, det behövs inte. Så ni känner huset väl?
Som min egen ficka.
Om väggarna inte fått ben och flyttat sig sen sist.
Det enda som rör sig här är ljuset.
Men det förändrar allt.
Det är ganska svårt, minst sagt.
Man skulle nästan kunna säga...
...outhärdligt.
Enda sättet att stå ut är att hålla huvudet kallt.
-Ja, frun. -Jag gillar inte fantasier.
Konstiga idéer. Vet du vad jag menar?
-Jag tror det, frun. -Mina barn har konstiga idéer.
Men du ska inte lyssna på dem. Barn är barn.
Naturligtvis, frun.
Då så...
...ni kan stanna.
Tack så mycket, frun.
Det hände.
"Den romerske guvernören försökte få dem att ändra sig efteråt..."
"Få dem att ändra sig", punkt.
-"Efteråt..." -"Efteråt..."
"...beordrade han att de skulle pryglas. Men Justus och Pastor, var orädda..."
"...och fröjdades och visade sig villiga att dö för Kristus."
"När han såg detta fylldes den romerske guvernören med vrede..."
"...och beordrade att de skulle halshuggas."
Vad är det som är så lustigt?
Jo...
-Jo, vadå? -De barnen var verkligen dumma.
-Varför? -De sa att de trodde...
...på Jesus och blev dödade.
-Skulle du ha förnekat Kristus? -Ja.
Inom mig skulle jag ha trott på honom, men inte berättat för romarna.
Tycker du likadant, Nicholas?
Jag förstår.
Så ni skulle båda ha ljugit, och förnekat Kristus.
Ni skulle ha räddat era huvuden, det är sant...
-...men vad hade hänt senare? -När?
I nästa liv, när vi har dött. Var skulle ni ha hamnat?
-Var, Nicholas? -Till barnens limbo.
Vad är barnens limbo?
-Ett av de fyra helvetena. -Vilka är de?
-Jag! Jag! -Nej, låt honom svara. Vilka är de?
De är helvetet för de fördömda, och skärselden...
...och Abrahams bröst, där de rättrådiga hamnar...
-...och limbo, där barn hamnar. -I jordens medelpunkt.
Där det är mycket, mycket varmt.
Där hamnar barn som ljuger Men inte bara i några dagar.
Nej, de är fördömda i evighet.
Tänk på det.
Föreställ er evighetens slut.
Blunda. Blunda och tänk er det.
För evigt...
Smärta. För evigt.
Jag blir yr.
Förstår ni nu varför Justus och Pastor talade sanning?
Då så.
-Öppna böckerna på kapitel sex. -Kan vi inte gå och leka?
Verkligen inte. Först ska ni läsa kapitlet...
-...och sen lära er det utantill. -Hela?
Anne, protesterar du en gång till blir det ingen lek alls idag.
Jag tror ni ska få läsa i olika rum...
-Dela inte på oss, vi blir rädda! -Blir ni rädda?
Som om ni inte vant er vid huset vid det här laget.
Tänk om vi ser ett spöke?
-Har din syster berättat historier? -Jag har inte berättat något.
Ser du ett spöke hälsar du på det och fortsätter studera.
-Följ med mig till musikrummet. -Varför just jag?
För att jag säger det! Kom nu, ta boken.
Nicholas, du ska ha lärt dig kapitlet inom en timme.
-Mamma? -Ja?
-Får jag en puss. -"Får jag en puss, får jag en puss..."
-Anne, vänta på mig utanför. -Det vet du att jag inte kan.
Därborta.
Mrs Mills, dra för gardinerna.
Min dotter ska gå genom vardagsrummet.
Ja, frun.
Okej, Anne.
Älskling, mamma kan inte vara hos dig hela tiden.
Du måste lära dig att vara ensam.
Var är ditt radband?
När du är rädd...
...ska du krama det så hårt du kan och be Fader Vår.
Då kommer rädslan att försvinna.
-Nej, det gör den inte. -Jo. Säkert.
Förstår du inte att om du gör så, är Herren med dig?
Det finns ingen anledning att vara rädd.
"Huset och familjen."
"Vi bor alla i ett hus med vår familj."
"Den består vanligtvis av föräldrar, barn, och mor- och farföräldrar.
"Vi måste vara lydiga och snälla..."
"...mot våra familjemedlemmar."
"Och vi ska aldrig bråka eller slåss med våra syskon."
-Har du några barn? -Nej.
Mr Tuttle och flickan, Lydia, är allt jag har.
-Och jag är allt de har. -Föddes hon sån?
Ursäkta, frun?
Flickan, föddes hon stum?
Nej.
Jag tror jag är klar här, frun.
Om ni ursäktar ska jag gå och se om mr Tuttle behöver hjälp.
Nicholas!
Nicholas, jag kommer!
-Nicholas? -Vad är det?
-Varför grät du? -Jag grät inte, jag läste.
Men jag hörde dig... Anne! Anne!
Anne!
Jag har inte lärt mig än, mamma.
-Är allt bra? -Ja.
-Varför grät du? -Jag grät inte.
Men jag hörde dig alldeles nyss.
Du behöver inte skämmas, älskling.
Det gör jag inte. Om jag hade gråtit hade jag berättat det.
-Jaså? Så jag inbillade mig? -Nej. Det var den där pojken.
-Vilken pojke? -Victor.
Vem är Victor?
Pojken som var här nyss.
Jag bad honom låta mig läsa, men han slutade inte gråta.
Jag tycker att han är en bortskämd unge.
Han sa att vi måste lämna huset.
Gjorde han? Varför grät han?
För att han inte tycker om det här huset men måste bo här.
-Han pappa är pianist och... -Är hans pappa pianist?
Ja. Och jag har redan sagt till honom att han inte får röra pianot.
Det får han inte, va, mamma?
Så du har pratat med pappan också?
Nej, bara med Victor. Hans pappa är med de andra i hallen.
Men jag kom just från hallen, och det är ingen där.
Då har de nog gått upp. De tittar på huset.
Det räcker, Anne. Inte mer nu.
-Varför grät du? -Det var Victor.
-Var är han nu, då? -Han gick ut där.
Kan du förklara hur en pojke kan gå in och ut här om det är låst?
Jag trodde att jag var tydlig.
Ingen dörr öppnas om inte dörren innan är stängd.
Är det så svårt att förstå?
Det här huset är som ett skepp. Ljuset måste behandlas som vatten-
-genom att öppna och stänga dörrarna.
-Mina barns liv står på spel! -Men, frun, jag...
Argumentera inte! Tyst!
Vem av er var sist in i rummet? Lydia?
Hon har ingen nyckel. Jag har redan sagt det.
-Då är det bara du kvar. -Men jag var i hallen hela tiden.
Och sedan gick jag ut i trädgården. Ni såg det med egna ögon.
Jag hoppas du inte antyder att det var jag!
Tror du att jag skulle riskera min egen dotters liv?
Du ska inte läsa vid bordet.
Nähä? Och vem ska berätta för mamma? Du?
Eller kanske du?
Såg du verkligen en pojke?
Ja, han heter Victor.
-Är han ett spöke? -Var inte dum.
-Spöken ser inte ut så. -Hur ser de ut?
Det har jag berättat, de går runt i vita lakan med kedjor.
-Hur vet du det? -Jag har sett dem.
De kommer ut på natten.
Du ljuger! Var?
-Du är trött. -Inte hälften så mycket som du.
-Jag tror inte du såg den där pojken. -Tro vad du vill.
Du kommer snart att be om att vi ska leka med dig.
Nicholas. Nicholas.
Va?
Titta.
Varför har du dragit ifrån gardinerna?
-Det var inte jag. -Vem var det då?
Det var Victor. Han har gjort det hela natten.
-Lögnare. Jag ska berätta för mamma. -Är jag en lögnare?
Victor, kom ut från bakom gardinen så min korkade bror kan se dig.
-Låt mig vara. -Vill du inte se honom nu?
Din räddhare! Rädda, rädda räddhare!
Då får jag väl göra det själv.
Det räcker, Victor!
Nicholas. Säg åt honom att låta bli gardinerna. Han lyssnar inte.
Sluta! Bort från min säng, båda två!
-Det är vår säng. -Nej, den är min.
Anne, sluta använda den där rösten.
Tyst med dig, räddhare.
Om du inte slutar säger jag till mamma så hon sparkar ut dig.
-Du känner inte min mamma! -Och du känner inte mina föräldrar.
Anne, jag ska berätta för mamma om dig.
Var inte dum! Du ser väl att det inte är jag?
Victor, nudda hans kind så han märker att du är verklig.
Hjälp! Mamma!
-Hjälp! Mamma! -Vad är det? Vad är det?
-Vad är det? -Hon skrämde mig...
-...och jag sa "tyst" och... -Det räcker! Hör du?
-Jag har fått nog av dig! -Jag har inte gjort något!
"Därför skickade Herren Gud honom från Edens lustgård..."
"...till den mark från vilken han hämtats."
"Så han drev ut människan..."
"...och placerade keruber öster om lustgården..."
"...och ett flammande svärd för att hålla vägen till livets träd."
Så! Jag är klar.
Mycket bra.
Nu kan du be Jungfrun om förlåtelse.
Va? Det är inte vad vi kom överens om.
Vi har inte kommit överens om något, unga dam.
Idag blir du straffad, och gör som jag säger.
Du kan inte tvinga mig att be Jungfrun om förlåtelse.
-Hur vågar du? -Mamma, jag ber inte om förlåtelse-
-för något jag inte gjort.
Du sa till din bror att det var någon annan i rummet!
-Det var det! -Du ljuger!
Det gör jag inte alls!
Anne, minns du historien om Justus and Pastor?
Barn som ljuger hamnar i limbo.
Säger du, ja. Men jag läste häromdan-
-att limbo bara är för barn som inte är döpta.
Och jag är döpt.
"Och Abraham tog träet från brännoffret..."
"...och lade det på sin son Isak."
"Och han tog elden i sin hand..."
"...och en kniv, och de gick tillsammans."
"Och Isak talade till sin far Abraham, och sa..."
"Min fader: och han sa Här är jag, min son. Och han..."
-Tittade du till Nicholas? -Ja, frun.
Den lilla ängeln sover.
-Och Anne? Fortfarande på trappan? -Jadå, frun.
Jag skulle helst se henne, men jag kan inte brodera i så dåligt ljus.
Hur länge ska det här straffet pågå? Det har gått tre dagar nu.
Det är upp till henne.
Hon måste lära sig att svälja sin stolthet och be om förlåtelse.
Det är i alla fall dags att hon börjar läsa Bibeln.
-Prästen kommer att bli belåten. -Om han besöker oss igen.
Han vet mycket väl att barnen inte kan gå ut.
Han berättade igår att han skulle komma förbi så snart som möjligt.
Jag börjar känna mig avskuren från omvärlden.
Och den här dimman hjälper ju inte. Den har aldrig varat så här länge förr.
Det stämmer, frun.
Till och med måsarna har tystnat.
Anne! Anne, jag hör dig inte!
För övrigt har jag fått stå ut med oljudet när Lydia sprungit omkring-
-ovanför mitt huvud. Fram och tillbaka-
-som om hon var tre personer!
Säg åt henne att inte föra ett sånt liv bara för lite städning.
-Jag klarar inte en migränattack. -Jag ska säga åt henne, frun.
Tack.
Nu har hon verkligen gått för långt.
Lydia! Lydia!
"...hos Herren ska den skådas."
-"Och Herrens ängel..." -Vad pågår däruppe?
Inget, mamma. Jag bara läser, som du sa till mig.
-Hörde du det också? -Vad för något?
"Och Herrens ängeln kallade Abraham för andra gången, och sade:"
"Vid mig själv har jag svurit, säger Herren..."
-Vad var det? -Jag vet inte.
Anne, berätta vem det är som gör det där ljudet!
-Det kan jag inte säga, mamma. -Berätta!
Jag sa att det var någon i rummet och då straffade du mig!
-Nu vet jag inte vad jag ska säga! -Anne, jag vill veta sanningen!
Berätta om det är någon däruppe.
Där, i skräprummet.
Mamma, du släpper in ljus!
Hon är här, hon är här.
Mamma, hon säger att hon är här.
Hon tittar på oss. Hon tittar på oss!
-Vart tog de vägen? -De kom förbi här. Såg du inte?
Vilket håll gick de åt?
Där borta, där borta. Och därnere också.
De är överallt. De säger att huset är deras.
Och de säger att de ska ta ner gardinerna också.
-Frun, håll er lugn, snälla. -Jag tänker inte vara lugn!
I fem år såg jag till att inte en enda nazist kom in hit!
Och nu är någon här, och öppnar och stänger dörrarna!
Frun, detta är ett gammalt hus.
Golvplankorna knarrar, avloppet låter och...
Det var röster, jag lovar.
-Mamma, titta. -En pojke och två kvinnor...
-...de talade tillsammans. -Mamma, titta.
Jag gjorde den igår.
Här är pappan, mamman, Victor, och här är den gamla kvinnan.
-Vad betyder de här siffrorna? -Så många gånger har jag sett dem.
Den gamla kvinnan ser jag oftast.
Gud i himlen!
Få hit mr Tuttle. Vi måste söka igenom hela huset innan det blir mörkt.
Ja, frun.
-Mamma! -Ja, älskling. Ingen fara.
Inget ska hända med dig när mamma är här.
Mamma, hon skräms verkligen.
Det är som om hon inte tittar på en, men ser en ändå.
Och hon är alltid här, och säger "Följ med mig".
-Anne, ljug inte för mig! -Jag lovar, mamma.
Och hon frågar mig saker. Victor sa att hon är en häxa.
-Vad frågar hon? -Saker.
Hennes andedräkt luktar.
Vi måste dra ifrån alla gardiner.
Jag vill inte ha några mörka hörn där någon kan gömma sig.
Ni undersöker högra sidan och jag tar den vänstra.
Sen letar vi däruppe.
De kanske är spöken som bodde här förut och som...
Var inte dum. Jag har redan berättat att-
-spöken går omkring i vita lakan och har med sig kedjor och låter...
Anne, varför hittar du på såna historier?
Det gör jag inte. Jag läser dem.
Du ska inte tro på allt du läser i böcker.
Det säger vår mamma.
Hon säger att allt prat om spöken är dumheter.
Och sen vill hon att vi ska tro allt som står i Bibeln.
-Tror du inte på det? -Jag tror på en del saker.
Men jag tror till exempel inte på att Gud skapade världen på sju dagar.
Och jag tror inte på att Noa fick in alla djur i en båt.
Eller att den Helige Ande är en duva.
-Nej, det tror inte jag heller. -Duvor är inte ett dugg heliga.
De bajsar på våra fönster.
Har ni sagt det här till din mamma?
Frun?
De har letat överallt. Det finns ingenting.
Jaha.
Mrs Mills?
Ja, frun?
Har du någon aning om vad detta kan vara?
-Det är ett fotoalbum, frun. -Nej, de sover allihop.
Titta.
De sover inte, frun. De är döda.
De är en dödsbok.
Förra seklet tog man foton av de döda-
-i hopp om att deras själar skulle leva vidare genom porträtten.
Till och med gruppfoton.
Och barn!
Det är makabert.
Hur kunde folk vara så vidskepliga?
Sorg över de döda kan få folk att göra de märkligaste saker.
-Ta bort det. Jag vill inte ha det här. -Ja, frun.
Mrs Mills, det är kallt. Kom och sätt dig vid elden.
Tack så mycket, frun.
Berätta om när du arbetade här tidigare.
Passade du barn då också?
Nej, jag ledde hushållsarbetet.
-Fanns det många tjänare? -Runt 15.
-Till sist var det bara vi tre. -Varför?
Mina arbetsgivare flyttade till London.
De kom hit alltmer sällan, eftersom det ligger så avsides.
Och gradvis blev huset tomt.
Alla lämnar den här förbannade ön till slut.
Min familj flyttade sommaren 1940, precis innan invasionen.
Det var sista gången jag hörde från dem.
Jag klandrar dem inte.
Vi flyttade faktiskt också.
Men ibland när man lämnar en plats-
-är det som om den finns kvar hos en hela tiden.
Jag kände det alltid som om jag aldrig lämnat det här huset.
Varför flyttade du?
Tuberkulosen. Hela området evakuerades.
-Var det då Lydia blev stum? -Ja, jag tror det.
Men, du vet, mitt minne är rostigt nuförtiden.
Vad hände med henne?
Plötsligt en dag slutade hon bara prata.
Det måste ha funnits ett skäl.
Folk slutar inte bara prata.
Sådant är alltid resultatet av något slags trauma.
Något måste ha hänt henne.
Behandlades ni väl av era arbetsgivare?
De var alltid snälla, och behandlade oss som familjemedlemmar.
Frun, jag tror jag går till sängs.
Jag kommer aldrig att orka upp i morgon.
Iväg med dig.
Jag stannar här ett tag till.
Ja, frun.
Förlåt att jag var så hård mot dig.
Kan du förlåta mig?
Anne.
-Mamma. -Vad?
När kommer pappa hem?
-När kriget är slut. -Varför åkte han ut i kriget?
Jag menar, ingen har gjort oss något ont.
Pappa åkte...
Pappa åkte för att han är väldigt modig.
Och för att han inte var beredd att lyda tyskarna.
Varför?
Charles...
...var är du?
Mrs Mills!
Vad är det, frun?
Nyckeln till musikrummet! Ge mig den! Fort!
-Vad händer? -Kom!
Herregud!
Jag kontrollerade rummet själv.
Det var tomt.
-Ta de här tabletterna. -Men ändå...
-De kommer att göra er gott. -...var det någon annan där.
Men ingen människa.
Det finns något i det här huset.
-Något djävulskt. -Frun!
Något som inte...
...vilar.
Jag vet att du inte tror på det. Du tror det inte, eller hur?
Nej, jag klandrar dig inte. Jag trodde inte heller på sånt.
Jag tror på det, frun.
Jag har alltid trott på sådant. Det är inte lätt att förklara...
...men sådant händer verkligen.
Vi har alla hört historier om det som ligger bortom...
...flera gånger.
Och jag tror att ibland...
...kan den värld...
...som är de dödas, blandas ihop...
...med de levandes värld.
Men det är omöjligt! Herren skulle aldrig tillåta en sådan styggelse!
De levande och de döda kommer bara att mötas vid evighetens slut.
-Det står i Bibeln. -Frun...
...det finns inte alltid svar på allting.
Vart ska ni, frun?
Jag går till byn och besöker fader Legrand.
Om han inte kommer hit, ska jag gå och hämta hit honom.
-Vänta tills vädret förbättras! -Jag har väntat länge nog.
-Frun, prästen sa... -Jag struntar i vad han sa!
Jag vill höra det från honom själv. Han måste komma idag.
-Vad ska ni säga till honom? -Vi har sökt igenom hela huset...
...och nu vill jag att det ska välsignas.
-Vänta, det är fortfarande tidigt! -Mr Tuttle?
God morgon.
-Sök efter gravstenar i trädgården. -Gravstenar?
Ja, när vi köpte huset sa de att det fanns en liten kyrkogård.
Jag tror att det var där borta någonstans, bland träden.
-Jag har inte sett något. -Leta noga.
De kan vara överväxta.
Jag behöver veta om det ligger en familj begravd här.
Och om de hade en liten son, Victor.
Nu tror hon huset är hemsökt.
Tror du det är säkert att släppa iväg henne?
Oroa dig inte. Hon kommer inte långt i dimman.
Ja, dimman. Dimman, förstås.
Och när tycker du vi ska låta allt det här bli känt?
I sinom tid, mr Tuttle. I sinom tid.
Apropå det...
Charles?
Grace.
Du är här! Du är här!
De sa att hoppet var ute.
De sa att jag skulle betrakta dig som död!
De säger så mycket.
Tack.
Tack, gode Gud. Tack.
Varje natt har jag bett att detta skulle ske...
...bett Gud att föra dig hem.
Att låta barnen få hem sin far.
Men var har du varit hela tiden?
Där ute, och sett efter mitt hem.
Du är så annorlunda.
Så annorlunda...
Ibland blöder jag.
Frun.
Mrs Mills...
...det här är min make.
-Angenämt, sir. -Han är mycket svag.
Gör i ordning ett varmt bad och rena kläder...
-...och något att äta. -Genast, frun.
Hur mår mina små?
Pappa!
Varför tog det så lång tid?
Hej, Nicholas.
Jag sa ju det! Jag sa att han skulle komma hem.
-Har ni uppfört er ordentligt? -Vi har varit jättesnälla.
-Har ni varit snälla mot mamma? -Jättesnälla.
Vi studerar varje dag inför första nattvarden.
Pappa, dödade du någon?
Här kommer han.
Älskling, vi har gjort lunch åt dig.
Kommer du ner, eller vill du hellre...?
-När kommer pappa ner? -Tålamod, Anne.
Pappa mår inte bra.
Han säger att han sett många döda människor.
Mamma, vart kommer man om man dör i krig?
Vilken fråga! Det beror på.
-På vad? -Ja...
...på om man krigat för de goda eller de onda.
Pappa krigade till exempel för England, de goda.
Hur vet man vilka som är goda och onda?
Nog med frågor. Ät nu, ni kommer aldrig att behöva kriga.
Vi får aldrig åka någonstans.
Ni missar ingenting.
Ni har det bättre hemma med mamma och pappa, som älskar er så mycket.
Och inkräktarna.
Det finns inga inkräktare här.
Men du sa att det fanns det.
Det finns inga inkräktare, sa jag. Och jag vill inte höra mer om det.
-Men du sa... -Nej, det räcker!
-Får jag säga en sak? -Nej!
-Varför inte? -För... för att du inte får det!
Anne, sluta andas sådär.
Du hörde. Sluta!
Sluta andas!
Då får du gå till ditt rum.
Gå till ditt rum. Ingen efterrätt för dig idag.
Gråt inte. Sluta gråta.
Sluta. Här.
Titta hur hemsk du ser ut när du gråter!
-Det struntar jag i! -Såja, såja.
Hör på mig.
Jag har också sett dem.
Har du?
Varför säger du inte till mamma? Då kanske hon tror mig.
En del saker vill din mamma inte höra.
Hon tror bara på det hon fått lära sig.
Men oroa dig inte. Förr eller senare...
...kommer hon att se dem.
-Och allt kommer att bli annorlunda. -Hur?
Du får se. Det kommer att bli några stora överraskningar.
Det kommer att bli... förändringar.
Förändringar?
Nu beter hon sig som om inget hade hänt.
-Hennes dotter, då? -Hon är inte så envis.
Barnen blir lättare att övertyga.
Nej, det är modern som kommer att ge oss problem.
Tror du maken misstänker något?
Nej, jag tror inte ens han vet var han är.
Titta, vilken söt dotter jag har.
Mamma gjorde den här slöjan speciellt till dig.
Jag ser ut som en brud.
Ja, det gör du.
Jag behöver korta ärmarna lite.
Du kan ta av den nu.
-Klänningen får inte få fläckar. -Jag lovar att inte smutsa ner den.
-Får jag prova den, bara lite. -"Bara lite."
Låt gå för det. Jag kommer snart tillbaka.
Inte sitta på golvet. Inte luta sig mot väggarna!
Monsieur, vill ni dansa?
Hemskt gärna.
Charles, du kan inte fortsätta såhär. Du måste äta något.
Himmelen...
...må vara molnig eller blå...
...men jag har bara ögon...
...för oss två...
Månen kan stå högt...
Anne, ta av klänningen nu!
Anne, hör du på?
Anne?
-Du fick inte sitta på golvet! -Men det är rent.
Det spelar ingen roll. Varför gör du inte som man säger?
-Vad är det? -Var är min dotter?
Vad har du gjort med min dotter?
Är du galen? Jag är din dotter.
Du är inte min dotter!
-Frun, jag hörde rop... -Hon vill döda mig!
Hon slutar inte förrän vi är döda!
Hon slutar inte! Hon slutar inte förrän vi är döda!
-Tyst, barn. Följ med mig. -Du är ond! Du är ond!
Ond!
Hur mår hon?
Inget kan lugna henne, så jag lämnade henne med fadern.
Hon krävde att få tala med honom.
-Vad hände? Varför bråkade ni? -Det var inte hon.
Det var den gamla kvinnan med underliga ögon.
Hon härmade min dotters röst.
Jag kan svära vid Gud på att det inte var min dotter.
Gud. Gud hjälpe mig.
Vad är det med mig? Jag förstår inte vad det är med mig.
Ni måste få vila.
Ni kan inte bära allt ansvar i det här huset.
Lämna det åt oss. Vi vet vad som måste göras.
Vad menar du med det?
-Att ni vet vad som måste göras? -Inget, jag bara föreslog...
Det finns inget att föreslå!
Vem tror du att du är? Du har ingen aning om vad som måste göras!
Eller har du det?
Vad är det här?
Tabletterna mot din migrän.
De du alltid tar.
Snälla, jag behöver vara ifred.
Ja, frun.
Kom, barn.
Anne berättade allt.
Jag önskar jag hade en förklaring, men det har jag inte.
Först trodde jag det var någon annan här, kanske spöken.
Jag talar inte om spökena.
Jag talar om vad som hände den där dagen.
-Jag vet inte vad du menar. -Säg att det inte är sant.
Berätta vad som hände.
Hände?
Jag vet inte vad som kom över mig den dagen.
Tjänarna hade försvunnit under natten.
De hade inte modet att möta mig ansikte mot ansikte.
Och de visste att jag inte kunde lämna huset.
De visste.
Anne?
Anne, vad hände?
Hon slog mig. Hon blev galen... som den där dagen.
Minns du?
Nej.
Du måste förlåta mig, Charles.
Inte mig. Barnen.
De vet att jag älskar dem.
De vet att jag aldrig skulle skada dem. Hellre dör jag.
Vad ska du göra?
Är du arg på mig?
Jag kom tillbaka för att säga adjö till min familj. Nu måste jag gå.
Vart?
-Till fronten. -Kriget är över.
-Kriget är inte över. -Vad talar du om?
Du ska inte åka, hör du det? Du har lämnat oss en gång! Du åker inte!
Varför?
Varför åkte du ut i det där dumma kriget som inte hade med oss att göra?
-Varför stannade du inte som de andra? -De andra gav upp.
Vi gav upp allihop! Hela ön ockuperades!
Vad väntade du dig?
Vad försökte du bevisa genom att kriga?
Din plats var här med oss.
Med din familj.
Jag älskade dig.
Det räckte för mig.
Att bo i detta mörker...
...detta fängelse.
Men inte för dig. Jag var inte tillräckligt för dig.
Därför lämnade du oss.
Det var inte bara kriget.
Du vill lämna mig, va?
Förlåt, Grace.
Anne!
Nicholas!
Va?
Herregud!
Vänta! Herregud!
Var är gardinerna?
Mrs Mills!
Får jag se, får jag se.
Mår du bra?
Jag vill ha pappa.
Pappa är borta.
Det är inte sant!
Jo, det är det!
Det är sant.
Jag älskar dig, mamma.
Leta rätt på gardinerna.
Vem var det? Vem gjorde så här?
Berätta! Berätta!
Du vet vad som händer här.
Du vet, för det hände dig också! Berätta nu!
Skriv ner det.
Skriv ner det. Snälla.
Den inställningen kommer inte att lösa något, frun.
Och hon kan ändå inte skriva.
-Var är de? -Vad?
Gardinerna!
Någon har tagit gardinerna mina barn behöver för att överleva!
Jag har sett det. Ni behöver inte höja rösten.
Mr Tuttle, jag var just på väg att kalla på dig.
Visste du att någon har tagit alla gardinerna?
Gardinerna? Kära nån.
Varför skulle någon vilja ta alla gardiner?
För att släppa in dagsljus i huset, förmodar jag.
Dagsljus. Naturligtvis.
-Någon vill döda mina barn! -Varför skulle dagsljus döda dem?
Är du galen?
Jag har ju berättat.
Barnen är ljuskänsliga! Ljuset dödar dem.
Ja, men det var förr.
Sjukdomen kan ha försvunnit av sig själv.
Om ni aldrig exponerar dem för ljus, hur vet ni då att de inte är friska?
Min svärsyster brukade få svåra reumatiska attacker-
-i benen och ryggen.
Men en vacker dag...
...försvann smärtorna.
Jag ska leta upp gardinerna...
...och när ni hjälpt mig hänga upp dem ska ni ut ur det här huset.
Och husbonden? Vad säger han om allt det här?
Ge mig dina nycklar. Jag vill ha dina nycklar, nu.
Jag vet vad ni vill ha.
Ni vill skrämma oss, för att få ut mig och mina barn.
Ni har velat ta över huset ända sedan ni kom hit.
Ge mig nycklarna nu. Jag frågar inte en gång till.
-Försök lugna dig, frun. -Ge mig nycklarna!
Ge hit dem!
Ut härifrån nu.
Vet du vad, mr Tuttle?
Jag tror alternativen börjar ta slut. Vad säger du?
Ja, definitivt.
Vi får gå och ta fram gravstenarna.
-Vad gör mamma? -Jag sa ju det. Hon har blivit galen.
-Du ljuger. -Hon har blivit galen.
Du ljuger!
-Hon har blivit galen. Galen! -Du ljuger! Du ljuger!
Det är natt.
-Vart ska du? -Jag har fått nog.
-Jag ska leta efter pappa. -Ska du rymma?
Om jag håller i röret kan jag klättra ner till marken.
Det är lätt.
Om mamma upptäcker dig är du illa ute.
Anne, vänta!
Jag vill följa med och leta efter pappa.
Du ljuger, du vågar bara inte bli lämnad ensam.
-Räddhare, räddhare! -Tyst!
Anne, jag tror vi är vilse.
Vi är fortfarande kvar i trädgården, dummer.
-Jag är rädd. -Varför följde du med, då?
-Säg något. -Vad ska jag säga?
Vet inte. Vadsomhelst.
Få se. Jag heter Anne och jag går.
Jag går och jag heter Anne.
Vad är det där borta?
Jag tror det är gravar.
-Gå inte för nära. -Varför inte?
Tänk om ett spöke hoppar fram?
Gravar har inga spöken. Bara skelett.
-Det står något här. -Vi går.
Vänta.
Anne, vad står det?
-Ni måste vara starka nu, barn. -Nicholas, kom hit!
Mrs Mills, berätta inte för mamma att vi rymde, snälla.
Prata inte med dem!
-Varför? -De är döda.
-Va? -De är spöken! Kom nu, snälla!
Barn...
Nicholas!
Om de är spöken, varför har de då inga lakan och kedjor?
-Du sa att... -Det struntar jag i! Bort från dem!
Du retar mig alltid och ljuger, och jag är trött på det.
Jag retas inte! Jag talar sanning! Kom!
Vänta!
Barn!
Spring! Spring!
Spring! In i huset!
Kom inte närmare! Stå stilla!
Oroa er inte, frun. Tuberkulosen dödade oss-
-för över ett halvsekel sedan.
Försvinn!
Öppna dörren, snälla frun.
-Vad vill ni? -Mamma, öppna inte dörren!
-Vi har sett deras gravar. -Göm er på övervåningen.
-Sätt fart! -Jag är rädd.
Håll ihop.
Anne!
Vad ni än gör, håll ihop.
Göm er. Gå!
Vi har försökt få er att förstå.
-Förstå vad? -Om huset.
Om den nya situationen.
Vilken situation?
Vi måste lära oss att leva ihop. Levande och döda.
Om ni är döda, lämna oss ifred!
Lämna oss ifred!
In här. In.
Och om vi lämnar er, tror du att de gör det då?
-Vilka? -Inkräktarna.
-Det finns inga inkräktare. -De tog ner gardinerna.
-Det finns inga inkräktare. -Jo, jag försäkrar att det var de.
Och nu är de därinne, med er och barnen.
Och väntar på er!
Och tro mig, förr eller senare hittar de er.
Vänta här så är jag snart tillbaka.
Mamma sa att vi skulle hålla ihop.
Jag kan inte lämna henne ensam!
Sluta andas sådär.
Nicholas, sluta andas sådär.
Sluta andas!
Hör du inte? Det är någon där.
Följ med oss... barn.
Följ med oss.
Nicholas?
Anne?
Var är ni?
Svara!
-Inkräktarna har funnit dem. -Vi kan inte göra något nu.
Ni måste gå upp och tala med dem.
Fader vår, som är i himmelen...
...helgat varde Ditt namn. Tillkomme ditt rike.
Ske Din vilja, såsom i himmelen, så ock på jorden.
Vårt dagliga bröd giv oss idag, och förlåt oss våra skulder...
Varför är ni rädda, barn?
Varför vill ni inte vara vänner med oss?
Seså.
Seså, tala med oss.
Tala med oss.
Berätta vad som hände.
Berätta inte! Berätta inte!
"Berätta inte."
Om jag berättar kommer de att lämna oss ifred.
Mamma!
"Mamma."
Varför gråter ni, barn? Vad hände i det här rummet?
Vad gjorde er mor med er?
Något med en kudde...
Är det så hon dödade er?
Med en kudde?
-Hon dödade oss inte. -Barn, om ni är döda...
...varför stannar ni då i det här huset?
Vi är inte döda!
-Varför stannar ni i huset? -Vi är inte döda!
-Vi är inte döda!
Varför stannar ni i huset?
"Vi är inte döda, vi är inte döda."
-Vi är inte döda! -Vi är inte döda!
Vi är inte döda!
Vi är inte... döda!
Mår du bra?
Ja. Lite yr bara, det är allt.
Vad hände?
-De kontaktade oss. -Alla tre?
Det verkar så. Modern och de två barnen.
Ganska intressant, eller hur?
Intressant? Jag var vettskrämd!
Älskling, lugna dig.
Hittills har vi skött det här på ditt sätt. Men hör på nu.
Vi kan omöjligtvis stanna i det här huset längre.
Det är uppenbart att dessa "varelser" inte vill att vi ska bo här.
-Vi vet inget om dem än. -Jo, det gör vi.
Kvinnan blev galen, kvävde sina två barn och sköt sig.
-Det räcker. Tänk på vår son. -Det är inget fel med Victor.
Jo, det är det! Han har mardrömmar, han säger att han har sett flickan.
Och till och med den här kvinnan har blivit besatt av henne.
Snälla, låt oss lämna huset.
Nåväl. Vi far härifrån i morgon bitti.
Tack gode Gud för det.
Jag ska bara titta till Victor.
Än en gång, tack så mycket för att ni kom.
Ett nöje. Hoppas vi varit till någon hjälp.
Ja, naturligtvis. Men jag medger att det inte var någon trevlig kväll...
Först begrep jag inte...
...vad kudden gjorde i mina händer...
...och varför ni inte rörde er.
Men sedan förstod jag.
Det hade hänt.
Jag hade dödat mina barn.
Jag tog geväret...
Jag satte det mot pannan...
...och tryckte av.
Ingenting.
Och sedan hörde jag er skratta i sovrummet.
Ni lekte med kuddarna, som om inget hade hänt.
Och jag tänkte...
...att Herren, i sin stora nåd-
-gav mig en chans till...
...och sa till mig...
"Ge inte upp"...
..."var stark"...
..."var en god mor"...
..."för dem."
Men nu...
Nu...
Vad betyder allt det här?
Var är vi?
Lilla Lydia frågade samma sak...
...när hon insåg att vi var döda alla tre.
Och det var sista gången hon någonsin talade.
Men jag kunde inte berätta det förrän nu.
Ska jag koka oss en kopp te, frun?
Inkräktarna drar härifrån, men det kommer andra.
Ibland kommer vi att känna dem, ibland inte.
Men så har det alltid varit...
...frun.
Mamma?
-Pappa dog i kriget, va? -Ja.
-Får vi någonsin se honom igen? -Jag vet inte.
Om vi är döda, var är då limbo?
Jag vet inte om limbo finns.
Jag vet inte mer än ni.
Men jag vet att jag älskar er.
Jag har alltid älskat er.
Och det här huset är vårt.
Säg efter mig:
-Det här huset är vårt. -Det här huset är vårt.
Mamma, titta. Det gör inte ont längre.
Ingen kan få oss att lämna det här huset.
Kom, Victor.
TILL SALU
www.divxsweden.net